Kýla v jizvě patří k nejčastějším pooperačním komplikacím postihujících zhruba 20% všech pacientů po operaci břicha. Zhruba polovina pacientů po plastice kýly v jizvě recidivuje do 5 let, při případě použití kýlní síťky zhruba čtvrtina. Bohužel i kýlní síťka je zatížena řadou nežádoucích vedlejších účinků s celoživotním rizikem. Určitou změnu přinesl koncept biologických kýlních sítěk. Díky svému původu však vedou k imunologické odpovědi organismu a jejich příprava je velmi ekonomicky nákladná. Alternativou biologických materiálů by se mohla stát biokompatibilní nanovlákna polykaprolaktonu, které svou strukturou napodobují extracelulární matrix, což výrazně zlepšuje biokompatibilitu materiálu a vede k urychlení regenerace tkáně. V experimentech již byla ověřena jako materiál využitelný pro regeneraci břišní stěny. Nanovlákna budou dále funkcionalizována trombocytárními deriváty, jako zdroj růstových faktorů pro urychlení hojení tkání. Nosiče budou testovány in vitro a in vivo na malém zvířecím modelu (kr